А що ж верба сказала нам тоді?
Що вже повік в нев’янучій воді
відбились наші душі нелукаві?
Що, скільки б ми світами не блукали,
прийдем до неї, у старечі сни,
щоб знову сонця рибку із весни
голубити і оком, і словами…
Та чи навік залишаться між нами
той ранній вечір, і росинка та,
що грала сміхом на твоїх вустах,
і ті палючі, шорошкі обійми,
що впали на рамена крильми білими?!
Не розгубити б їх, не розміняти…
Вони ж бо нас учитимуть
літати…
Вона йому тремтіла, як сльоза, і так прозоро заглядала в очі! Він ніби їй нічого не сказав, але ж насправді плакав серед ночі…
Читати далі »
…Так само, як ви не одвернетесь байдуже од скривдженої долею людини, так і я не можу спокійно дивитись на понівечену деревину…
Читати далі »
Любов Господня, мов небесний гай — У ньому стільки див нараз пізнаєш, Коли сягнеш за тайни виднокрай, Аби збагнути: меж Любов не знає…
Читати далі »
Коли перший промінь тонесеньким пальчиком торкнувся темної криги неба, він зовсім не був певний, що весь оцей задубілий огром так хутко розтане…
Читати далі »
Засурмлять електрички в Києві золотоглавім, витрушуючи на всі боки геніїв нових, а я собі стану на вершечку хисткого полум’я любові твоєї, Біла Церкво моя…
Читати далі »