ДУМКИ БІСКУПА, ЯКИЙ ВІДБУВАЄ ТАЇНСТВО
МИРОПОМАЗАННЯ В ОДНОМУ З ПІДГІРЯНСЬКИХ СІЛ
1.
Всесвіт сповнений тайних енерґій, що їх я зухвало
беруся назвати.
Слова ці однак будуть не пласкі, а об'ємні: їх несе
почуття надриву;
та вони не летять абияк, мов гірська вода
по камінню,
не мигтять ув очу, як дерева —
приглядайся до них поволі, ніби до ґедзів
крізь шибу…
І все ж, і все ж під поверхнею слів чую дно, щоб
по ньому ступати.
(Так і мисль: складається скорше з сотень струменів,
аніж з безлічі крапель.)
Я господар. Я знаю сили, що людині стануть
в пригоді.
Лиш ніч беззоряну нагадує те,
що лишається часом.
2.
Стільки згромадилось люду. Стоять на укіс шереги.
Їм корінням в серця вростає щось подібне до квіту,
пробиваючись крізь бруківку.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
5.
Духа не вздрієш ніколи — очі лиш віддзеркалюють
мислі,
котрі, зустрівши на півдорозі, я таки завертаю поволі…
(терпкість ягоди тиші чи конарів солод тяженний)
невловне триває змагання поміж поглядом і обличчям,
відкриє чоло і лице… і з тіней її оголить.
II. ДУМКИ ЛЮДИНИ, ЩО ПРИЙМАЄ ТАЇНСТВО
МИРОПОМАЗАННЯ В ОДНОМУ З ПІДГІРЯНСЬКИХ СІЛ
1.
Як же маю народитись?
Чи світлом піду мигтючим, як гірський нурт,
примовляючи: висхло, висхло, висохло русло потоку —
і враз утелющусь (знагла), мов дитя в натягнений
шнур,
спіткнуся об мисль, об поріг,
діткне мого серця потік той і враз одбере в мене спокій.
Тож мушу питатися про джерело — для цього
потрібно піти
з бистриною — ніде не спинятись,
ніде не противитись хвилі,
чи впертися й значить “визнання"?
Може, спершу формується мисль, може, спершу
котиться піт
(мовби двері у протяг штовхав
й проти стрижня прив’язував струг —
найменшого клинчика стачить).
2.
Чи мушу являтися мислю в усьому і завше до решти?
Чи мислить не ліпше для себе і тільки про власну
особу?
Чом не можу й подумати навіть,
що я — “незвичайний феномен",
а мушу лиш те пам’ятати, що я — “задовільний побут"?
3.
Вибухне зараз правда, якщо вона є в мені.
Не годен її відштовхнути — тусав би себе самого.
Вона йому тремтіла, як сльоза, і так прозоро заглядала в очі! Він ніби їй нічого не сказав, але ж насправді плакав серед ночі…
Читати далі »
…Так само, як ви не одвернетесь байдуже од скривдженої долею людини, так і я не можу спокійно дивитись на понівечену деревину…
Читати далі »
Любов Господня, мов небесний гай — У ньому стільки див нараз пізнаєш, Коли сягнеш за тайни виднокрай, Аби збагнути: меж Любов не знає…
Читати далі »
Коли перший промінь тонесеньким пальчиком торкнувся темної криги неба, він зовсім не був певний, що весь оцей задубілий огром так хутко розтане…
Читати далі »
Засурмлять електрички в Києві золотоглавім, витрушуючи на всі боки геніїв нових, а я собі стану на вершечку хисткого полум’я любові твоєї, Біла Церкво моя…
Читати далі »