Стомившись проявлятися, жахи
над берегами люстра зачаїлись.
Але не з тих вдалися брижаки —
літали назадгузь, од втіхи мліли…
О, чаєчко, не гнівайся на них,
що прагнуть дорівнятися до тебе!
Вони ж бо знають: блискавки праник
невдовзі вдарить їх!.. Не без потреби.
І шугонуть непрохані страхи
вздовж берегів, шукаючи частунку.
Сполахано зіщуляться дахи
тутешнього рибальського притулку…
Присвітимо ж розгривленим громам —
цілуй мене, линочка золотого!
…Ще довго, чаєчко, ввижатиметься нам
розбито плесо
люстра неземного.
Вона йому тремтіла, як сльоза, і так прозоро заглядала в очі! Він ніби їй нічого не сказав, але ж насправді плакав серед ночі…
Читати далі »
…Так само, як ви не одвернетесь байдуже од скривдженої долею людини, так і я не можу спокійно дивитись на понівечену деревину…
Читати далі »
Любов Господня, мов небесний гай — У ньому стільки див нараз пізнаєш, Коли сягнеш за тайни виднокрай, Аби збагнути: меж Любов не знає…
Читати далі »
Коли перший промінь тонесеньким пальчиком торкнувся темної криги неба, він зовсім не був певний, що весь оцей задубілий огром так хутко розтане…
Читати далі »
Засурмлять електрички в Києві золотоглавім, витрушуючи на всі боки геніїв нових, а я собі стану на вершечку хисткого полум’я любові твоєї, Біла Церкво моя…
Читати далі »