Я проміняла мрію на усмішку,
міраж крайнеба на земне тепло;
життя розкрилось, мов чудесна книжка,
потоком прагнень щастя потекло.
Не вірилось захопленій дитині,
що це — новий народжувався міт,
що спрага — чи то в серці, чи в пустині —
у привид вміє замінити світ.
Коли в покірному самовідданні
заникло горде візіями “я”,
перемогло поезію — кохання,
нова, сильніша всіх, ілюзія.
І не було найменшої тут фальші:
провина — не у виборі доріг,
лише реальність висунута дальше —
до меж фантазії — наївний гріх.
Я проміняла мрію на усмішку,
міраж крайнеба на земне тепло,
одну ілюзію на іншу трішки:
альтернативи наче й не було.
То я, Касандра. А це — моє місто під попелом. А це — моя палиця і стрічки пророчі. А це — моя голова повна сумнівів…
Читати далі »
Немов весінній вітер надлетів і радісну в серця приніс відлигу! Благословенне будь, тепло двох тіл, що топиш самоти бездонну кригу…
Читати далі »
Ах, де ти, лицарю на білому коні? (Вже місяць-молодик чарує вечір і в серця спраглого відчиненім вікні з’явилась знову туга молодеча…
Читати далі »
Ніч тиха прийшла і свята, мов молитва, така врочиста. Воістину, Боже дитя народилося в цьому місті…
Читати далі »
Вітер, солоний вітер, що хмарить обрій, вітер, що пахне літом, п’янкий і добрий…
Читати далі »