Івасеві Керницькому
В очах ласкава усмішка не згасла,
та хтось сипнув туди піском тривоги
і впала тінь апатії зловісна
на синь зіниць, немов смертельна втома.
Чи в кучерях живуть ще сміховинки,
що їх заплів туди заморський вітер?
Прилип до лікарняної подушки
жмут сивого безладного волосся.
Як розсипати сміх на радість людям,
коли в устах ледь зрозумілий шепіт?
Життя — на кошт позиченого кисню,
і кожен день — різдвяний подарунок.
Вогні — святоіванські і нью-йоркські —
десь попливли в далеке підсвідоме…
Електрокардіограф на екрані
записує найбільшу драму серця.
То я, Касандра. А це — моє місто під попелом. А це — моя палиця і стрічки пророчі. А це — моя голова повна сумнівів…
Читати далі »
Немов весінній вітер надлетів і радісну в серця приніс відлигу! Благословенне будь, тепло двох тіл, що топиш самоти бездонну кригу…
Читати далі »
Ах, де ти, лицарю на білому коні? (Вже місяць-молодик чарує вечір і в серця спраглого відчиненім вікні з’явилась знову туга молодеча…
Читати далі »
Ніч тиха прийшла і свята, мов молитва, така врочиста. Воістину, Боже дитя народилося в цьому місті…
Читати далі »
Вітер, солоний вітер, що хмарить обрій, вітер, що пахне літом, п’янкий і добрий…
Читати далі »