Бруківка покрита камінням слов’янських душ,
Поламаним вітром зализана, наче пір’їна — кров’ю.
Ти щастя свойого дурного в мені не руш.
З підвалів церковних відпий золоте здоров’я.
Роди мені яблуко з чорного цвіту ласк,
Стару порожнечу заповнивши ніжним зітханням листя.
Всі маски міняються явно останній раз
На маску всесвітнього авантюриста.
На завнішність Юди, що платить премного більш
За хрест антикварний, чи, мо’, антикварний дуже.
І добре йому, бо заласканість також біль.
А біло — то холодно.
То вже така байдужість.
То вибори бога, то спів кислооких птиць
І кидання квітів на злу плащаницю сцени,
Що цвяхами стануть,
Відмивши безплідність лиць
Навіки забутих поетів своїх скурвлених.
Що ніжні і гострі, немов осока в ставку,
І ладаном пахнуть, й білком після грішних ранків.
Собі непотрібні, як жменя сухого піску
В піщанім годиннику з талією коханки.
Летіти вміли. Не вміли впасти. Хтось дряпав двері своєї пастки. Хтось жебрав славу, хтось хліб і гроші. Тут всі давальці дурні й хороші…
Читати далі »
1. Початок десятого століття. 5 травня. Свято вічно юної богині Лелі. Красна гірка поблизу села Вибути. Голоси дівчат…
Читати далі »
1. Рання весна. Вечір. Ліс. Табір розбійників. Трусить уже теплий, зеленуватий сніг. Протяжний свист супроводжує з’яву Бута (Павлюка…
Читати далі »
Попробуйте цей вірш… Так пробують черешню. Так пробують уста Устами і вином…
Читати далі »
Неосінь. Шампанське. Собачий гавкіт. В очах буржуазних загуслий мед. В розбитому дзеркалі я і мавки. А радіо каже: “Парад планет…
Читати далі »