В ніч прозору і тиху, коли обпече
Твої крила гусині хустинка дівоча,
Небо руку важку
покладе на плече
І подивиться в очі.
Час летіти.
Ще теплі долоні чужі.
Час летіти.
Ще крила такі невагомі.
Із останнього вирію їй затужи,
Із останнього неба,
останнього грому.
І нема вороття. І нема самоти.
Навіть болю немає — а туга і туга.
…І тонесеньку свічку собі засвіти.
І молися при свічці за мертвого друга.
Чуєш, брате соколику, відлітали гуси… Вже й поля позамерзали, і дощі загусли, Вже й морози невсипущі підпалили крила. От і впали біля хати старого Кирила…
Читати далі »
Запитують мене у класі діти: — Скажіть, письменник скільки заробля? …Відкіль оця хвороба — все на світі Ще змалечку підбити до рубля…
Читати далі »
У долонях твоїх спалахне чорнобривцем тихий огник печалі. Не шукатиму слів. Буду слухати дощ. Сповідатимусь мовчки…
Читати далі »
Про це нагадають долоні. І скроні. Таке не примариться в сні. …Орали город мій знесилені коні І падали в борозні…
Читати далі »
…Одцвіте, наче сонях, колишнє село, І Маруся зів'яне, як м'ята. І рушник одцвіте — перебите крило, На якому уже не літати…
Читати далі »