Так нелегко зважитись прозріти
На порозі марної доби,
Коли слово, подихом зігріте, —
Свічечка на протязі журби —
Вихопить з пітьми знайомі риси
Вічних тем, запитань і шукань…
Придивися — падає завіса,
І на сцені сивий Дон-Жуан
Прогайнує нині і позавтра
Шмат життя великого творця…
Чи до того додавати варто
Власні кривди й сірість олівця?
Чуєш, брате соколику, відлітали гуси… Вже й поля позамерзали, і дощі загусли, Вже й морози невсипущі підпалили крила. От і впали біля хати старого Кирила…
Читати далі »
Запитують мене у класі діти: — Скажіть, письменник скільки заробля? …Відкіль оця хвороба — все на світі Ще змалечку підбити до рубля…
Читати далі »
У долонях твоїх спалахне чорнобривцем тихий огник печалі. Не шукатиму слів. Буду слухати дощ. Сповідатимусь мовчки…
Читати далі »
Про це нагадають долоні. І скроні. Таке не примариться в сні. …Орали город мій знесилені коні І падали в борозні…
Читати далі »
…Одцвіте, наче сонях, колишнє село, І Маруся зів'яне, як м'ята. І рушник одцвіте — перебите крило, На якому уже не літати…
Читати далі »