Мабуть, не скажуть: має власний голос.
Старенькі рими, вивірений ямб.
…Новий щороку визріває колос,
Але єдина мати всім — земля.
І я б хотів нічим не вирізняться
У колі побратимів по перу —
Ні долею, ні болем, ні прокляттям —
І вірить в те, що, може, не помру
В одному слові — тихім і суворім.
На тій землі, де серце догоря.
Якій поети світять, наче зорі.
Яка поетам світить, як зоря.
Чуєш, брате соколику, відлітали гуси… Вже й поля позамерзали, і дощі загусли, Вже й морози невсипущі підпалили крила. От і впали біля хати старого Кирила…
Читати далі »
Запитують мене у класі діти: — Скажіть, письменник скільки заробля? …Відкіль оця хвороба — все на світі Ще змалечку підбити до рубля…
Читати далі »
У долонях твоїх спалахне чорнобривцем тихий огник печалі. Не шукатиму слів. Буду слухати дощ. Сповідатимусь мовчки…
Читати далі »
Про це нагадають долоні. І скроні. Таке не примариться в сні. …Орали город мій знесилені коні І падали в борозні…
Читати далі »
…Одцвіте, наче сонях, колишнє село, І Маруся зів'яне, як м'ята. І рушник одцвіте — перебите крило, На якому уже не літати…
Читати далі »