Було колись в одній країні:
Сумний поет в сумній хатині
Рядами думи шикував;
Вони й "рівнялись", мов піхота,
аж тут співця взяла охота -
і він їм крила подавав.
Крилами думоньки тріпочуть,
Порядку слухати не хочуть,
Розбили всі шеренги вмить!
І врозсип те крилате військо
На життьовеє бойовисько
З тісної хати в світ летить.
Одна полинула високо,
Друга полинула глибоко,
А третя вже гніздечко в'є:
Та - мов орлиця, славу кличе,
А друга чайкою кигиче,
Або зозулею кує.
Буйна шукає сходу сонця,
Лагідна в'ється край віконця,
Мов ластівка все припада,
Закохана - співа дівчині,
Мов соловейко на калині
Сльозами - співами рида...
Тим часом люди працьовиті
Розкинули майстерні сіті,
Сильця поставили, пастки,
По кущиках позасідали,
Принадоньки понакладали
Та й ну ловить думки-пташки.
Так люди, думок наловивши,
По кліточках розсадовивши,
Їх заходились чепурить:
Всіх чорнооких побілили,
А білих трошки почорнили
І всіх дали позолотить.
А щоб котра не полетіла,
Приборкали усім їм крила -
Тепер буянню їх кінець!
Ніжки докупи пов'язавши,
У кошик гарно повкладавши,
Несуть співцеві на ралець.
Співець тоді вже не в хатині
І навіть вже не в домовині,
А в Вічній Славі пробував
(Се є така країна гарна,
Хоч дехто каже - легендарна),
То ж там поет гостей приймав.
Бо то ж якраз тієї днини
Були співцеві роковини -
Рождення й смерті заразом.
Віншують гості подарунки,
Виймають, розв'язавши клунки:
"Твоїм добром - тобі ж чолом!"
Пташки тоненько щось пищали
Та позолотою бряжчали...
Поет звернувся до гостей:
"Громадонько моя поштива,
Де ти набрала сього дива?"
Він не пізнав своїх дітей!
Гетьте, думи, ви, хмари осінні! То ж тепера весна золота! Чи то так у жалю, в голосінні Проминуть молодії літа… …
Читати далі »
Старезний, густий, предковічний ліс на Волині. Посеред лісу простора галява з плакучою березою і з великим прастарим дубом. Галява скраю переходить в куп’я та очерети…
Читати далі »
Садок перед будинком не дуже багатого, але значного козака з старшини Олекси Перебійного. Будинок виходить у садок великим рундуком, що тягнеться вздовж цілої стіни…
Читати далі »
У дитячi любi роки, Коли так душа бажала Надзвичайного, дивного, Я любила вiк лицарства…
Читати далі »
Була весна весела, щедра, мила, Промінням грала, сипала квітки, Вона летіла хутко, мов стокрила, За нею вслід співучії пташки...…
Читати далі »