Вивітрюється темрява із лугу,
зволожений світлішає пісок,
проводить риску по край неба вугіль,
відтворюючи птичий голосок…
Ніч слабшає, мина пітьми свавілля,
розлазяться липучі ланцюги,
кінчається мовчальна поночівля,
світ входить швидко в світлі береги.
З кубла імли виплутується стежка,
щоб луг навпіл раптово розітнуть,
і молодик, як знайдена сережка,
роз’яснює небесну каламуть.
І повертають речі свої ймення,
жовтіє квітка, і співа бджола.
Стають святими клопоти щоденні:
варити крицю з сріблом для крила.
І радість майструвать, і мріять долю,
підносить вгору світлі голоси,
і обганять біжуче видноколо,
щоб з рук у руки сонце взяв твій син.
Зійшло, непам’яттю розмилось вчорашнє, літнє, нетривке, і пахолодь заповістилась, і покотилось упівсили…
Читати далі »
Вздовж стежки корінь повзко славсь, Конкретний, як жадання; гриміла збруя раз у раз сама, без коливання…
Читати далі »
Відхилялось чисте небо — жовтий полог йшов у літ, і світився в півня гребінь під вікном, як первоцвіт…
Читати далі »
Виснажується день, забарвлюється тиша, крізь глицю швидко дише — колише павука…
Читати далі »
Вже голос розповивсь і воленьку святкує… Сягаючи тебе, стає мій клич відлунням. Ой скільки голосів кричало моїм горлом: — Волі! Хліба! Мамо…
Читати далі »