Я вранці встав, і день устав
і тихо дивиться у став,
і пообтрушувало сни
гілля, що спало до весни,
і знову сонце, знов теплінь,
і знов — цвірінь, цвірінь, цвірінь!..
Я вранці встав, і день устав
і тихо дивиться у став,
і пообтрушувало сни
гілля, що спало до весни,
і знову сонце, знов теплінь,
і знов — цвірінь, цвірінь, цвірінь!..
— Їдеш ти на „Енеїду”? — Я? Чи їду? Е, не їду. — Їй сказав — їй-бо, не їдеш? — Я сказав їй, бо не їдиш…
Читати далі »
Повзли втікачі, де будяччя, де поле, Де трави ядучі, де пустки холодні, — У час, коли місяць, німуючи, коле — Мов буйвіл рогами — прачорні безодні…
Читати далі »
У вранішню тишу б’ються крила птахів. Самотній голос. Самотня зірка…
Читати далі »
І ось тепер, опанувавши ноти, Вслухаюсь я в свій посивілий спів, Свій голос чую — плетениці слів, Мов квіти в серпні, жухлі від спекоти…
Читати далі »
…і щастя це — хвилини півтори. Склепивши очі, тихо повтори: околиця… напівзабуті лиця… овече хутро… сині хутори…
Читати далі »