Вже в золоті лани, і вітер кличе зорі
до себе в бур’яни пограти в «ґулая».
Вже змолотили хліб, і холодно надворі,
і холодно в саду. Та не самотній я.
Огонь твоїх очей задуманий і синій
невпинно, п’яно п’ю. Й ясніє кожну мить
проміння крізь вікно і тане на коліні
заголенім твоїм... а листя шелестить...
і стукаються в скло розвіяні краплини;
я ж чую, як кричать далекі журавлі
своє «курли, курли» одвічне і незмінне...
а місяць нахиливсь і спить біля колін.
І ось проснувся він, бліді цілує пальці,
кладе рожеву шаль на стегна золоті —
кохання тихий дар моїй маненькій Гальці,
її цілує знов, цілує і летить
на золоті лани, де вітер кличе зорі
до себе в бур’яни пограти в «ґулая».
Вже змолотили хліб, і холодно надворі,
і холодно в саду... Та не ревную я.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »