Вишневий платок зав’язала
на шиї смуглява рука.
Чіпляється листя опале,
важніє земля на ногах.
Не вітер цілує долоні,
і дивиться глибоко жах,—
то мрії — розтерзані коні
в крові на дорозі лежать...
Іду. А далеко трамваї
прощально і журно дзвенять,
лиш вітер у полі гуляє,
жене золотого коня.
Погладю я огненну гриву,
і золотом бризне рука.
А кінь мов почув і, лякливий,
кричить і за обрій тіка...
Не кінь, а шумлять телефони
осіннюю пісню свою.
Огні засвітились червоно
в далекім небеснім гаю.
Вишневий платок зав’язала
на шиї смуглява рука.
Чіпляється листя опале,
важніє земля на ногах.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »