Темні заплакані вулиці.
Іноді крикне авто.
Місяць над мурами щулиться...
Дощ.
Мимо пройшла, подивилася,
гостро в обличчя: — Ходім.—
Хто це на місяці вила взяв,
кров на лиці молодім?..
Кличе смуглява нальотчиця,
і малиновий платок
тепло на вітрі полощеться...
постріли... кроки... гудок...
Піде. А руки заломлені.
Я ж нахилюсь до вікна.
Очі в останньому пломені...
В зуби — холодний наган.
Темні заплакані вулиці.
Іноді крикне авто.
Місяць над мурами щулиться...
Дощ.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »