Смерть із Москви летить, Джохаре,
На поклик брата-холуя.
Вона як блискавка із хмари;
Ти ждав її. Вона твоя.
Тепер впади на рідне листя
І серце власне зупини;
Тепер з вогню ти маєш вийстя,
Як голос Бога з купини.
Тепер ти вже не ціль на горах
Для радіо-ракетних лез,
Ти — кров свята, що з гір суворих
Тече, як сонце із небес.
Тебе роздерти вже не може
Мутант — орел, дві голови,
Бо сховище твоє і ложе
У кожнім пагоні трави.
Ти — в кожнім погляді чеченки,
Що носить в животі дитя,
Майбутні Шамілі й Шевченки
Прийдуть на світ з твого життя.
Ти — кожне слово і зачаття,
Що зроджує новий Кавказ;
Ти — автоматів рукояття,
Що до відомсти кличуть нас.
Твою пілотку й портупею
Цілує Київ і Париж;
О мій чеченський Прометею,
Ти в серці людськості гориш.
Ти — Дух, що світові околи
Проймає, як зерна могуть,
Ти — Воля, що її ніколи
В Ічкерії не відберуть.
Як я малим збирався навесні Піти у світ незнаними шляхами, Сорочку мати вишила мені Червоними і чорними нитками…
Читати далі »
Я стужився мила, за тобою, З туги оберувся мимохіть В явора, що, палений журбою, Сам один між буками стоїть…
Читати далі »
Найдовша з усіх доріг – Дорога твого приходу. Найбільша з усіх таємниць – Таємниця твого обличчя…
Читати далі »
Візьми мене, як арфу, поміж ноги, І грай, і грай, та струни не порви, Бо я прийшов з далекої дороги, Подібний до згорілої трави…
Читати далі »
Був день, коли ніхто не плаче, Був ясний день, як немовля. Та я здригнувся так, неначе Твоє ридання вчув здаля…
Читати далі »