На тротуарах снить душа — шолом кошлатий...
В убрання осени одягнено дуби...
І шелестить стерня — чи по асфальту шини...
І світло-жовтий лист — тепла останній знак —
журливо крутиться
і тихо падає
на мурах,
на стінах...
Ось хлопчик цигарки розпродує на розі.
Веселі горобці вовтузяться в пилу.
І ніби знов я йду по місячній дорозі,
де шелестить бур’ян і верби коло клунь...
Все тихше, тихше гул — то млосний, то тривожний —
над полотном рудим брукованих дорог.
І вкрило димарі, мов пелюстками рожі,
свитками золотих, розпатланих хмарок.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »