Стіл з оніксу, де папороть густа.
Дві сливи. Порцеляновий мікадо.
В прозору віспу виноград закутий
І пара (статуетка), що – чарлстон, -
З долоню ледь, а тіні аж до стін,
Сокира замінила мирний кодекс.
Мосяжну масу на всі боки кила,
І тільки далі невеличкий стенд,
Де всі канали, – коло кульмінацій,
Що – без риштовань, – духа будівництво,
У надсвіти. – Лиш варту б незугарну,
Яка – поріг – й перевертає гори,
Чи оболонка дійсности міцна.
Лежить свідомість – і ніяк з півсну.
В краплину ліг, як в мандрівну труну, Що — відсвіти, — світ видовжень, — азалій, І — двері — в позолоті на камзолі, Куди — ще предки — золоте руно…
Читати далі »
Світ ще в нефритній вазі сам, – будяк, Що – фіялкову плівку водоспаду. В прозорість-крен. Глек із трубою – південь, Що – на краях – на річку й віадук…
Читати далі »
Вітри розносили сонця і сіно, Піском заносячи усесвіт, І очі грузнули від невбиральних видив. І крик, що коливав рівнину…
Читати далі »
Все відійшло, крім склянки і вина, А я — твій запах шкіри на долонях. Вже перші півні й вогники в долині, Я ж кидаю зірки в твій слід — в тартарари…
Читати далі »
Найнезбагненніше – зі звичним – поряд. Не сонце – з вежі – півень – щогодини, А смокви фіялкового страждання, Які на площі – ген – на клуби пари…
Читати далі »