Може, ми й не друзі.
На твоє «Прощай...»
нахилився в тузі,
облітає гай —
синій, синій, синій...
Тінь... день... сум...
Це листи осінні
на твою красу.
Де летить широко
в небо димний жах,
там біжать дороги,
вулиці біжать...
Вулиці горбаті,
на стіні плакат,
а на тім плакаті
чорная рука.
Ну, а під рукою
літери, як кров,
не дають покою,
кличуть знов і знов...
Одірву я руки,
губи одірву,—
тільки серце стуком
падає в траву...
Може, ми й не друзі?..
На твоє «Прощай...»
нахилився в тузі,
облітає гай —
синій, синій, синій...
Тінь... день... сум...
Це листи осінні
на твою красу.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »
О губи, губи вишнево-темні, мов біля серця огонь нагана!.. У темній кліті веселий штейгер, і ти зо мною, моя кохана…
Читати далі »