Хто розуміє цей жах, коли душа така одинока?..
Коли хочеться кривавими пальцями
схопити за горлянку небо і видерти йому останнє око — Сонце...
Хто розуміє цей жах, коли душа така одинока?..
Моє серце — Благбаз в часи військового комунізму,
коли далі були такі пахучі, такі червоні...
А тепер всі в крові і душа, і долоні,—
і пропадають мої огні за муром...
О моя далека Революціє!.. Одгукнись на мої крики лунко!
Скоро буде вечір
і в тихій кімнаті зазгучать, заридають солов’ї поцілунків.
Скоро
буде
вечір.
Коли буде знати про Перекоп кожна дитина
і зацвітуть електричними зорями і земля, і небо,
коли темп життя так зміниться,
що будуть віки за одну хвилину,—
тоді прийде кінець непу...
О моя червінькова Україно!..
Коли кожному дурневі стане ясно,
що таке пролетарська культура,
і будуть легендами і сучасні події, і сучасна людина,
тоді згадають і про Володимира Сосюру...
О моя червінькова Україно!..
А зараз:
моє серце — Благбаз в часи військового комунізму,
коли далі були такі пахучі, такі червоні...
Простягаю в простори криваві долоні,
де пропадають мої огні за муром...
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »