Ґерґоче місто, і сніг лягає,
лягає й плаче. Дитина боса
іде бездумно. На вітрі має
таке ріденьке й бліде волосся.
Встромило очі в ясні вітрини,
а поміж пальців повзе грязюка.
Тремтять і ниють брудні коліна,
і задубіли маненькі руки.
Ґерґоче місто: — Пожру, нещасний.—
Панок сміється золотозубий.
А в небі місяць летить і гасне —
сторч головою в холодні труби.
Стою на варті. Баґнет і очі.
Чекають гостро в набої кулі...
Навколо місто шумить, ґерґоче,
а мимо люди: чужі, нечулі...
Стою на варті. Листа сьогодні
одержав з дому: сестриця з братом
під вікням ходять... І на заводі
убило милу...— писала мати.
Нехай припадки й хороба чорна
штовхає в плечі, ламає руки,—
не переборе мотив мінорний
революційні, бадьорі згуки.
Вони лунають і в вікна б’ються,
а в руки — пломінь, морози — в ноги...
Прощайте, любі, прощайте, друзі!
Уже не видно мені нікого.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »