Дитина порізала пальчик
і дивиться так ніяково.
На ранку подує і плаче,—
ніяк не спинить йому крови.
Синява сніжинками повна,
така невимовно байдужа...
Небесна стелеться вовна,
лягає покірно в калюжі...
Ні тата, ні мами немає,
дитина в розпуці — на землю...
Хтось мимо: він часу не гає,
чужий і далекий... ой леле!..
Ніхто не підніме, не скаже:
«Ходім, мій маненький, додому».
І сипле з небесної чаші
сніжинки рука невідома.
Васильки у полі, васильки у полі, і у тебе, мила, васильки з-під вій, і гаї синіють ген на видноколі, і синіє щастя у душі моїй…
Читати далі »
Може, ми й не друзі. На твоє «Прощай...» нахилився в тузі, облітає гай…
Читати далі »
Так ніхто не кохав. Через тисячі літ лиш приходить подібне кохання. В день такий розцвітає весна на землі і земля убирається зрання…
Читати далі »
Я люблю тебе, друже, за те, що в очах твоїх море синіє, що в очах твоїх сонце цвіте, мою душу голубить і гріє…
Читати далі »
Од трамваїв синє-синє місто, золоті од ліхтарів сніги. Хто прийшов із геніяльним хистом і зробив це розчерком руки…
Читати далі »